М. Николски
Жан Батист Люли

Превод от неизвестен език: Н. Николаев, —

chitanka.info

I. Мъничкият цигулар

В една прекрасна майска утрин през 1646 г. пред великолепната гостилница „Санто-Спирито“, във Флоренция, се спря карета с герба на херцог Гиз; след нея препускаха на коне пажовете и лакеите.

— Пазете се! Пазете се! — се чуваше от вси страни и ударите на бича разгониха притеклите се зяпачи.

— Пригответе стаи за негова светлост — херцог Гиз! — викаха лакеите.

— По-скоро пригответе вечерята! — се разпореждаха пажовете, които тичаха по кухнята и из стаите.

В това време виновникът за всичкия този шум важно и спокойно излезе от каретата.

— Сега всичко ще бъде готово — думаше домакинята, като не се помнеше от радост, че дочаква такъв важен гост. — Благоволете да влезете, ваша светлост — казваше тя, като се кланяше ниско и се приближаваше до велможата.

— За нас е голяма чест, благодарим покорно, че ваша светлост удостоихте нашата гостилница с посещението си — кланяше се доземи домакинът, който бе снел белия си книжен калпак.

Като виждаха тоя необикновен прием, готвачите седяха зяпнали и гледаха в прозорците, но слугите на Гиз бърже ги пратиха по местата им.

Херцог Гиз, като вдигна гордо русокосата си глава и като хвърли бегъл поглед на окръжаващата го тълпа, сякаш не забелязваше смущението и шума, които причини със своето идване. По хубавите му устни играеше презрителна усмивка.

Слънцето захождаше; горещината се замени с прохладен вятър, който разнасяше надалеч благоуханията на градинските цветя. Вечерта беше тъй хубава, че не ти се седеше в стаята.

— Аз ще остана тук, дорде се приготви вечерята — каза херцогът и като видя каменната пейка под двата реда колони, седна на нея.

Малко по-малко слугите занавлизаха в гостилницата; всеки се залови за своята работа и херцогът остана, както смяташе, сам.

Като гледаше наоколо, дето всичко тъмнееше и постепенно се сливаше в едно, той се замисли. Мислите му го отнесоха надалеч. Той току-що бе се върнал от Рим, дето беше ходил, за да се разведе с жена си, смятайки да се жени за друга.

Някакви тихи звукове го извадиха от толкоз сладките мечтания.

Приятно поразен от тях, херцогът взе с любопитство да се оглежда.

Скоро той съзря едно момче, което седеше на по-долното стъпало на стълбата и тихичко свиреше на цигулка, и то тъй майсторски, че кой да е музикант би му позавидял.

Като забележи, че го слушат, момчето стана и взе да свири с въодушевление.

— Какво свириш? — попита го херцогът.

— Каквото ми дойде на ум.

— Кой те е учил на музика?

— Баща ми, докато беше жив.

— А после?

— Никой.

— Откога е умрял татко ти?

— Вече три години.

— А как се препитава майка ти?

— И тя умря скоро след баща ми.

— Тогава ти при кого живееш?

— Аз съм сам.

— А с какво живееш?

— Свиря по улиците на цигулка и слугите на богатите семейства понякога ме хранят, а на гладния и туй стига; днес за пръв път свиря тук, но си свирех за себе си, ала като ме съгледахте, туй ме ободри и аз засвирих по-високо.

— И много хубаво свирѝ — продължи херцогът, трогнат от отговорите на момчето. — На колко си години?

— Не зная.

— Как? Не знаеш кога си се родил?

— Не, туй зная; майка ми често е казвала, че съм се родил през 1633 г.

— Значи, ти си на тринадесет години?

— Може би; аз повече от пет не зная да смятам.

— Жалко, да беше това момче в Париж, то би отишло далеч — каза с половин глас херцогът.

Момчето чу тия думи и взе да мисли какво те значат и защо би отишъл далеч, ако идеше в Париж.

Тук дойдоха да обадят, че обедът е готов и като бръкна в джоба си, херцогът извади една златна монета и я хвърли на момчето.

Като я пое, момчето се спря замислено.

— Сигурно той е сбъркал! — помисли момчето. — Ще ида да му кажа.

То се спусна в гостилницата, без да му мисли какво прави.

II. Златната монета

Момчето не знаеше как да отиде до велможата и що да му каже, но все пак то вървеше напред, като се провираше през коридорите и кухните.

Стигна го един слуга, който носеше ястие и като го взе за един от слугите, предаде му ястието, метна му през рамо една кърпа и бърже се върна в кухнята.

Момчето, като че цял живот беше слугувало, лесно се промъкна в стаята с блюдото в ръка, предаде го на другия слуга, а сам взе да търси херцога.

Като го видя, той падна духом: херцогът не беше вече онзи ласкав и приветлив непознат, а горд и недостъпен велможа.

— Може би той сам ще ме забележи и ще заговори с мене — утешаваше се момчето, — тогава ще му върна златната монета.

Като застана зад стола на херцога, момчето взе да му услужва, както един опитен лакей умее да прави това, но херцогът не го забелязваше. Вечерята се свърши, забързаха да вървят, а бедното момче не намери време да върне на херцога златната монета.

В отчаянието си то се завтече при един от слугите.

— Извинете, моля — начена то смутено, но аз трябва да поговоря с вашия господар, преди да си замине…

— Виж какво си намислил! Скоро да си идеш оттук! — с презрение отговори слугата, като вдигна ръка да го удари.

— Можеш и да ме удариш, само ми дай възможност да поговоря с господаря ти; удари, де — настояваше момчето, — не бой се, няма да ти отвръщам.

— И таз хубава!

— Не се безпокой, да бих желал, аз бих могъл, ако не тъй, то инак — момчето му подложи крака си — и ти би паднал на очите си.

Слугата не можеше да удържи смеха си.

— Е, кажи, защо ти е херцогът?

— Да ти кажа. Аз си свирех на цигулката, а херцогът ме слушаше, сетне ме похвали, а преди да си отиде, извади из джоба си една монета и ми я хвърли. Когато я поех, видях, че е златна.

— Е?

— Искам да я върна на херцога.

— Как да я върнеш?

— Да, ще му я върна, защото херцогът навярно е недогледал; мигар дават за такова нещо златна монета?

— Ех, че си глупав италианец! — каза слугата, като махна ръка и отмина.

— Глупав! Глупав! Не, не глупав. Ако херцогът, като ми я дадеше, кажеше: „Вземи, Батист, тази златна монета, то аз, разбира се, щях да я приема, но той не я погледна, просто я хвърли и навярно погрешка; а аз не ща херцогът, като се върне в Париж и си преброи парите, да ме сметне за безчестен човек. Не, аз това не приемам!“

Настъпи нощ тъмна, безлунна.

Всички се бяха разтичали и се готвеха да тръгнат с факелна светлина.

Слугите, пажовете, всички бяха на конете си, херцогът бавно се качи в колата си, раздаде се шумът на бича и колата, като се помести тихо, тръгна напред.

Бедното момче, като не знаеше какво да прави, качи се отзад на колата и от никого незабелязано замина с другите.

III. Напуснатата цигулка

Люли постъпи тъй необмислено, че отначало и не разбираше всичката си глупост. Нему беше драго да седи отзад на колата, която теглеха шест яки коне, ако и да бе длъжен да се държи през всичкото време за подложката на колата, за да не падне.

Като измина тъй някое време, Люли се размисли и си спомни какво съкровище остави във Флоренция. Като сираче той нямаше ни баща, ни майка, ни роднини, ни приятели, при все това скръбта му беше тъй голяма, че той заплака.

— Какво направих! Какво направих! — въздишаше той. — Бедната ми цигулка! Какво ще стане с нея без мене? Аз я хвърлих на стълбата на гостилницата, може някой да я настъпи и да я счупи!… Безумец! Как можах да я забравя там? О, да беше тя при мене! Да предположим, че мога да си купя друга с тая златна монета, но първо тая монета не е моя, второ, новата цигулка няма да е като другата.

В това време нещо се строши на колата и момчето падна.

— Какво стана? — зачу се в колата сънливият глас на херцога.

— Ресорът се счупи — отговори един от слугите му, — но ние сме близо до селото и някой може да иде с кон за ковача.

— Хайде по-скоро! — гневно отговори херцогът. Пратеният отиде. Между това Люли, като отскочи, взе да се оглежда и въпреки тъмнината, разбра, че местността му е позната.

— Нищо, не сме изминали много път, аз все ще намеря пътя за Флоренция — утешаваше се момчето, без да смята, колко коне са потребни да се измине такъв път за шест часа. — Сега е най-удобният случай да заговоря с херцога и да му върна златната монета, а сетне ще се върна назад и може би ще сваря цигулката си цяла.

И Люли весело се приближи до колата, но там глъчката и шумът го смутиха, херцогът мъмреше хората си, а те хвърляха вината един на друг.

В това време се показа отдалеч светлина и скоро пристигнаха няколко конници.

Като се надяваха да си заминат скоро, всички се успокоиха и Люли сметна за удобно да се приближи до херцога, който гледаше навън от колата, за да му върне най-сетне златната монета, която тъй тревожеше момчето.

Но едва се приближи и начена боязливо своята реч, херцогът му хвърли милостинята и каза на слугите да прогонят просяка.

— Просяк! — повтори Люли. — Просяк!

И с тия думи той тръгна след колата, която вече поправена, тихо продължаваше пътя си.

IV. Кошът с кучето

Вече се развиделяваше. Люли, както вървеше след колата, видя, че отдолу под нея беше привързан кош. Колата се спря. Люли загледа в коша и за свое учудване видя, че вътре едно куче бе заспало. В първата минута му дойде на ум да изхвърли кучето и да легне на негово място, но после му дожаля за животното.

— Не можем ли се събра двама? — помисли той, като влизаше в коша и гледаше да се събере и той в него. Кучето, като че го разбра и като лижеше весело новия спътник, отстъпи му мястото си, а само̀ се сгуши в дъното на коша.

Колата отново тръгна.

— Не е ли чудно — мислеше Люли, — че аз гледах да видя херцога, да му върна златната монета, а вместо това той ме взе за просяк и ми хвърли милостиня! Аз няма да оставя туй така и ще гледам да се обясня. Не искам херцогът, като стигне в Париж, да мисли лошо за мене! И наистина какво ще помислят, когато той каже: „Погрешно съм дал златна монета на малкия Люли, дето свири на цигулка във Флоренция, и какъв никаквец — той не само не ми върна монетата, ами ме гони из пътя за милостиня!“ Не, аз няма да допусна това! Какво би казал баща ми, ако знаеше докъде е стигнал синът му?

Посред тия размисли Люли заспа и се събуди, когато се бе разсъмнало.

Колата стоеше на едно място; конете ги нямаше; като погледна наоколо, той разбра, че празната кола стои на двора.

— Сега работата е свършена — реши той, — няма какво да се боя вече; ще ида и ще се обясня с херцога. — И като скочи от коша, Люли влезе в къщата, дето така също забележи смущение и глъчка, както преди. Посред слугите той позна онзи същия, който не искаше да го пусне при херцога, преди да тръгне той от Флоренция.

V. Поправената грешка

— Ти отде си дошъл? — извика зачуденият лакей.

— Вас какво ви трябва? Де е господарят ви? Аз трябва да го видя.

— Гледай чудо! И наистина как попадна тук? Как стигна след нас в Турин?

— Също тъй, както и вие, с тая само разлика, че вие яздехте на коне като слуги, а аз бях в каретата.

Слугата се смути и взе да говори с момчето по-вежливо.

— Херцогът е в гостната стая, вдясно, на втория етаж. Ако попита за закуската, кажете му, че ей сега ще бъде готова.

Люли бърже се спусна по стълбата; през отворената врата той видя херцог Гиз, седнал на писмената маса с гръб към вратата.

Момчето тихо се приближи до него, като държеше в ръка получените от него пари.

Като чу стъпки, херцогът се обърна.

— Кой е тук? — попита той.

— Аз съм, Батист Люли; снощи Вие ми дадохте погрешка златна монета, а през нощта, като ме взехте за просяк, хвърлихте ми сребърна монета; ето ги, аз ви ги нося обратно — като каза туй, Люли сложи парите на масата.

— Снощи? — повтори зачуден херцогът. — Снощи аз бях във Флоренция и решително нищо не помня.

— Де ще помните Вие всичко, но аз ви помня; та ето парите ви, а на мен дайте от тях колкото обичате.

— Нищо не разбирам! — говореше херцогът, като се вглеждаше в лицето на детето. — Аз те виждам за пръв път.

— Как? Вие не помните, че ви свирих снощи на цигулката си в гостилницата „Санто Спирито?“

— Сега си спомних! Но какво искаш? Как си дошъл тук?

— На кой въпрос да ви отговоря? — попита момчето.

Херцогът се засмя.

— Разбира се, на първия.

— Що ми трябва? Нищо ми не трябва; исках само да върна парите, що ми дадохте вчера във Флоренция; аз помислих, че сте сгрешил; не може да бъде да ми платите тъй много за свирнята! А вместо това Вие втори път ми хвърлихте пари, като ме взехте за просяк! И аз не мога да ги приема, когато не съм просяк. Аз свиря на цигулка и с това честно си изкарвам хляба.

— Колко добро момче си ти! — каза херцогът, като улови момчето за ръка. — Е, сега кажи как си дошъл тука?

— С голяма мъка — отговори момчето. — Отначало ви потърсих там, но не знаех как да доближа, та бърках и бърках, докато най-сетне докараха колата ви. Какво трябваше да правя? Когато всички се наместиха, аз се метнах на подложката и се крепих там, додето се счупи колата ви… Когато тя се спря, аз пак се опитах да поговоря с вас и да се върна по-скоро във Флоренция, дето си бях оставил едничкия имот; а вместо това Вие не ми дадохте да издумам и ми хвърлихте милостиня, като ме нарекохте просяк. Туй ме оскърби, аз бях готов да ида на края на света, само да обясня, че не съм просяк. Но тъй като на подложката не ми беше много леко, аз влязох в коша при вашето куче и стигнах с вас тука. Това е всичко; сега, ако обичате, дайте ми нещо за свирнята; аз бързам да се върна във Флоренция.

— Какво си оставил там, та тъй бързаш?

— Цигулката си. Не ми се смейте; защото туй е всичкото ми богатство, друго нищо нямам. Аз се боя да не са я счупили, като ме няма.

— На̀, да си купиш друга цигулка! — каза херцогът, като извади от джоба си няколко златни монети. — Купи си нова, ако другата е счупена.

— Новата няма да бъде като онази!

— Как тъй?

— Разликата е голяма!

— Какво момче си!

— Вие това не разбирате. Вие имате толкоз неща, че и да се изгубят едно-две от тях, надали ще и забележите, а аз нямам нищо, освен цигулката си: Тя е моят приятел, аз съм свикнал с нея; другата цигулка няма да бъде това, каквото беше първата!

— Тогава вземи тези пари и тичай за цигулката си: може да си я намериш.

— Всичките тия пари?…

— Да, всичките.

Люли не знаеше какво да отговори от учудване.

— Закуската е готова — обади един от слугите.

Херцогът стана, но като дойде до вратата, обърна се и видя, че момчето гледа парите замислено, и попита:

— Какво чакаш? Имаш още нещо да ме молиш?

— Да — отговори Люли, — на мен не ми се ще да се разделя с вас!

— А цигулката?

— Какво да правя? Колкото и да ми е мъчно за нея, ще се потрудя да я забравя.

— Щом е тъй, можеш да се споразумееш с моите хора и да дойдеш с мене в Париж.

— Благодаря ви! — извика момчето с възторг и взе да целува ръцете на херцога.

Момчето заведоха в Париж. Да го последваме там и ние.

VI. Тенджерите

През нощта на 18 октомври 1647 г. по площада на Пале Роял минаваше колата със слугите в ливреи на орлеанския дом. Тя отиваше към дворцовите врати, когато изведнъж из нея се раздаде женски глас:

— По-полека, по-полека, да не стъпчете някого, гледайте, тук лежи някой — и една младичка, хубава глава се показа из прозореца на колата.

Кочияшът спря конете, а един от слугите, със свещ в ръка, взе да се оглежда наоколо и като видя спящото момче, бутна го с крак.

— Ставай от пътя!

Момчето се събуди и скочи разтреперано от студ.

Особата, която седеше в колата, беше херцогиня Монпансие, Ана Мария Луиза Орлеанска. Жалкият изглед на детето я трогна.

— Кой си и какво правиш тук? — попита тя, като гледаше момчето и се чудеше на нежното му лице, което тъй малко подхождаше на грубите му дрехи.

— Аз спях.

— Мигар нямаш къща, та спиш по улиците?

— За нещастие, не.

— Де са родителите ти и кои са те?

— Баща ми и майка ми умряха; аз съм италианец и дойдох тук от Флоренция с херцог Гиз.

— А защо те е оставил на улицата?

— Не е той причината; херцогът и не знае за това, мене ме изпъди неговият готвач, че съм играл с тенджерите му.

— Как си играл с тенджерите? — попита херцогинята засмяна.

— Свирих с тях.

— Свирил си с тенджерите!

— Да, и музиката излизаше отлична! Какво да правя, като нямаше на какво друго да свиря? Аз ги избирах по големина, нареждах ги и ги удрях с пръчица.

— Но обясни ми, моля те, защо те доведе херцог Гиз от Флоренция?

— То е дълга история, а аз тъй съм отпаднал… че едва говоря.

— Ти си може би гладен?

— Много; цял ден нищо не съм ял.

— Заведете туй момче в двореца — заповяда херцогинята, — нахранете го, стоплете го и приспете, а утре ми го доведете с чисти и нови дрехи.

Но на другия ден се наченаха преговорите с испанския двор за брака на Филипа IV, крал испански, неотдавна овдовял, за херцогиня Монпансие и намереното момче бе забравено.

Но като се настани веднъж в двореца, Люли се водеше вече там и беше назначен за готвач.

VII. Мишел

— Ще дойде ли довечера у нас Мишел? — питаше херцогиня Монпансие един велможа, който й се покланяше ниско.

— Аз го видях днес и той обеща да дойде непременно до шест часа.

— Но сега е вече седем — каза нервно херцогинята.

— Кой е този Мишел? — попита херцог Гиз, който се приближи до разговарящите се. — Идейки от Италия, все за него слушам да се говори.

— Чувал ли сте как пее той?

— Не — отговори херцогът, — но представям си…

— Вие не можете да си представите — прекъсна го херцогинята, — който не е чувал Мишел, той нищо не знае! Аз ще бъда в отчаяние, ако той не дойде.

— Той няма да се осмели да пренебрегне заповедта на Ваше Височество…

— Вие не го познавате тогава — отново заговори херцогинята; — той е способен да иде с първия, който го повика в някое кафене и ще забрави не само моята покана, но и кралят да би го поканил, все едно му е.

— Иде, иде! — извика младият велможа, който гледаше, от угода към херцогинята, през прозореца, очаквайки певеца.

— Тогаз, кажете ми по-скоро, преди да е дошъл, кой е той? — питаше херцогинята същия велможа. — Аз нищо не зная за него, освен това, че той пее възхитително.

— Мишел Ламбер се е родил в Пуату, в селцето Вивон, през 1610 г. — започна разказвачът. — Майка му, бедна жена, страстно обичала музиката и ходела по манастирите. Синът наследил от нея любовта към музиката и взел да пее на клироса, скоро той се прославил със своя чуден глас; хора идели да го слушат отдалеч; придворният капелмайстор, като го слушал веднъж, поканил го тука: туй беше началото на неговото музикално поприще.

— Но защо не иде той! Вие навярно сте се излъгали.

— Не е чудно да е вече долу, дето го слушат слугите; той уверява, че само простият народ умее да цени музиката и изказва одобрението си от душа, без да се стеснява.

— Послушайте, какъв е този шум? — попита херцогинята, като се ослушваше.

— Като че е звук на камбана!

— Нищо не може да се разбере!

— На какво свирят? То е нещо непознато!

— Чувате ли? Чувате ли? — попита пак херцогинята.

Тук се раздаде някакъв пресипнал глас:

— Тенджерите ми! Готваче! Ти пак си взел моите тенджери!

VIII. Готвачето

— Каква е тази работа! — каза херцогът. — Аз доведох от Флоренция едно момче, което готвачът ми изпъдил, защото не се спогаждал; вземал му тенджерите и свирел с тях…

— Аз намерих туй момче на улицата и заповядах да го приберат у дома — каза херцогинята, като си спомни изведнъж за момчето и като стана, тя тръгна по широката стълба, която водеше долу.

Всички тръгнаха след нея и се спряха зачудени.

Долу, на стълбата, бяха наредени много тенджери; готвачето с бял калпак и с тояжка в ръка бърже отиваше ту до тая, ту до оная, като ги удряше една след друга и само̀ пееше нещо. Музиката беше сносна; слугите бяха го заобиколили и зачудено слушаха тая чудна музика.

Малко по-настрана седеше ядосан готвачът, който викаше на момчето, като искаше да си вземе тенджерите и като гледаше да се измъкне из ръцете на сухия човек, който го задържаше.

— Мълчи, ще имаш време да се налюбуваш на тенджерите си — говореше на готвача оня, който го държеше. — А сега послушай само каква музика!

— Не, няма да успея да им се налюбувам, защото е време да готвя вечерята, а моите тенджери не са барабани!

— Да имах цигулка, не бих пипал твоите тенджери — извика Люли.

— Нима ти знаеш да свириш на цигулка? — попита Мишел, този същият, който държеше готвача и когото чакаха всички.

— Не хубаво, но умея. Да видех Мишел Ламбер, бих го помолил…

— Какво би го помолил? Кажи — аз съм Мишел Ламбер! — Люли учуден го загледа.

— Вие? Вие сте Мишел Ламбер? Тогава ето що: аз съм беден, та не мога да ви помоля да ми давате уроци, но позволете ми да идвам понякога у вас да ви слушам или гледам как преподавате уроци! Давам ви дума, че ще бъда мирен и послушен.

— Да видим — каза Ламбер; — вземи моята цигулка и покажи ни как свириш.

Люли радостно взе цигулката и едва удари с лъка, Ламбер го загледа с четири очи от учудване. Колкото повече той свиреше, толкоз повече се възхищаваше Ламбер. Люли беше във възторг.

— Е, как? — попита той, като свърши.

Ламбер се спусна към момчето и взе да го целува.

— Чудесно! Прекрасно! — говореше той. — Ти си създаден за музиката. Захвърли тия тенджери и ела при мене! Аз ще се погрижа за тебе, ще те изуча и ще ти отворя пътя. Ти ще идеш далеч!

И като го улови за ръка, той искаше да го заведе при херцогинята, когато се обърна и видя, че тя с целия си двор стои на върха на стълбата.

— На туй момче мястото не е във вашата кухня, херцогиньо. Вие ще ми позволите да го взема със себе си и аз ще се заловя да го направя велик музикант.

— Вие можете да го направите музикант — отговори херцогинята милостиво, — но аз не желая да го пусна другаде; Вие му давайте уроци, за които аз ще плащам, а той ще живее у мене. Хайде, Люли, снеми си калпака и престилката и се облечи с по-прилични дрехи.

След половин година Люли беше вече начело на дванадесет музиканти, които свиреха под негово ръководство собствените му съчинения; туй тъй се понрави на крал Людовик XIV, че той помоли херцогинята да му отстъпи малкия музикант.

Музикантът Люли участвуваше във всичките блестящи придворни празници; съчиняваше музикални късове за разните тържества и пишеше балети, в които понякога вземаше участие и сам кралят.

Кралят го прогласи академик на музиката.

Люли се рани по невнимание от жезъла, с който обикновено управлява капелмайсторът, и поради това в 1687 година умря, като остави след себе си вдовица, която му вдигна паметник с латинския надпис:

„Отдавна, о смърт, те наричат сляпа, но като взе и Люли, ти доказа, че си и глуха!“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.